Pekka Sulkunen:

Jatkuvatoiminen tutkielmaseminaari eli GRADUSAUNA

Käyttöohjeet ja pelin säännöt

16.9.2002 Sosiologian laitos, Helsingin yliopisto

© Pekka Sulkunen

ESIPUHE

Tässä käsikirjassa kuvataan yksi mahdollisuus tehostaa gradujen ohjausta ryhmätyöskentelyä hyväksi käyttäen. Seminaaria on kehitelty yhdessä opiskelijoiden kanssa viitenä lukukautena. Tarkoitus on saada graduntekoon sekä vauhtia, tehoa että iloa työskentelemällä yhdessä, asettamalla tavoitteet realistisesti juuri niin korkealle kuin edellytykset sallivat – ja kohoamalla ihan vähän niiden yläpuolelle lopussa. 

Gradu on yliopiston maisteriopintojen lopputyö, sosiologiassa ennen muuta näyte opintojen kuluessa karttuneista tutkijantaidoista. Graduseminaari on useimmille opintosuoritusten viimeisiä jaksoja ja hyvä niin, ainakin jos ajatuksena on että seminaari tukee mahdollisimman paljon itse gradun tekemistä. Perusvalmiuksia ei siinä vaiheessa enää ehditä lisäämään – graduseminaari ei ole oikea paikka opetella tutkimusmenetelmien perusteita eikä myöskään yhteiskuntateorian alkeita. Jos niitä ei ole varastossa, tulos ei voi olla loistava, vaikka seminaarityöskentely olisi millaista hyvänsä. 

Mutta niin kuin tutkimuksessa yleensä, myös gradun tekemisessä ihminen kasvaa ja avartuu. Vaikka paino putoaisi, minusta näyttää yleensä siltä että ihmisistä tulee siinä myös isomman näköisiä. Seminaarin tarkoituksena on edistää tätä kasvua tukemalla  löytämisen ja oivaltamisen tuottamaa mielihyvää ja innostusta. Siksi tuloksen pitääkin olla vähän tavoiteltua parempi.

Tämän manuaalin tarkoitus on kirjata muistiin hyvät toimintatavat ja opastaa välttämään huonoja. Näitä ohjeita noudattamalla säästetään aikaa, hermoja ja turhaa jahkailua. Että voitaisiin pohtia enemmän itse asioita.

1. TIEDON KEHÄ

Tutkimus on suunnitelmallista toimintaa. Tämä on monien mielestä paradoksi: miten voi suunnitella sellaista mitä ei ole? Ja tutkimuksessahan tarkoituksena on tuottaa uutta tietoa!

Paradoksi perustuu väärään tiedonkäsitykseen. Ei ole olemassa puhtaasti uutta tietoa - tieto on uutta vain suhteessa aikaisempaan tietoon. Charles S Peircen tiedon kehä kuvaa, miten vakiintunut tieto kriisiytyessään synnyttää ihmisessä uteliaisuuden ja halun etsiä uutta tietoa. Ensin se on epävarmaa, mutta systemaattisella tutkimuksella ja käytännön kokemuksen kautta se vahvistuu ja muuttuu uudeksi itsestäänselvyydeksi:

Tiedon kehä:

			VAKIINTUNUT TIETO (USKO)

	TIEDON 
	VARMISTUMINEN				KRIISI

		EPÄILY				UUSI TIETO

Meillä on käytännön elämässä paljon ja monimutkaista tietoa luonnosta ja yhteiskunnasta, mutta emme koko ajan ajattele sitä. Ihminen pystyy autoa ajaessaan ajattelemaan muita asioita, keskustelemaan ja kuuntelemaan radiota, vaikka auton hallinta ja liikenteessä käyttäytyminen vaativat kaiken huomion silloin kun niitä opetellaan. Mutta jos kokeneen autoilijan eteen ilmestyy oudosti käyttäytyvä tiellä liikkuja, tai jos auton moottori odottamatta pysähtyy, tai jos sattuu muuta ennakoimatonta, hän vaistomaisesti alkaa etsiä uutta tietoa, joka tekisi tapahtuman ymmärrettäväksi ja auttaisi selviytymään tilanteesta. Samanlaisten tilanteiden toistuessa käyttökelpoiset toimintamallit vakiintuvat uudeksi tiedoksi ja niiden käyttöönotto tapahtuu asiaa sen kummemmin ajattelematta. 

Tämä on myös tutkimustiedon karttumisen logiikka. Tutkimus on vakiintuneen tiedon (usko) suunnitelmallista kriisiyttämistä,  korvaamista uudella tiedolla, epäilyä ja epävarmuuden poistamista järjestelmällisin menetelmin.

2. Tieteellisen tiedon muotorakenteet

Perusmuodot
Mitä sitten suunnitellaan? Vaikka tieteellisten tekstien julkaiseminen on vain osa tieteellisestä toiminnasta, on silti hyödyllistä ajatella tieteellisten tekstien tyyppejä tutkimuksen suunnittelun päämäärinä. Ne ovat tieteellisen kommunikaation paradigmoja.

On tärkeää, että tiedetään alusta lähtien mikä on tutkimuksen lajityyppi ja millainen teksti siitä laadittava raportti on. Tieteelliset tekstit voidaan luokitella perusmuotoihin ja kompositioihin. Perusmuotoja ovat:

			referaatti
			(kirja-)arvostelu (lausunto)
			katsaus (HUOMA.! Ei “essee”)
			seloste
			artikkeli
			essee

Tenttivastaukset ja kirjaselostukset ovat referaatteja. Niissä toistetaan pääkohdat luetusta tekstistä omin sanoin, mutta ei pääpainoisesti arvioida sitä tai verrata sitä muihin teksteihin.  

Arvostelu on tiivis selostus tekstistä ja kannanotto siihen. Opinnäytteitä koskevat arvostelijoiden lausunnot ja tieteellisissä lehdissä julkaistut kirja-arvostelut ovat tätä perusmuotoa. 

Katsaus on yhteenveto jotakin aihepiiriä käsittelevästä kirjallisuudesta.  Vaikka se ei olisikaan kattava, sille on tunnusomaista juuri tekstien vertailu ja arviointi. Gradujen kirjallisuuskatsaukset ovat juuri tätä tyyppiä, ja sellainen on tarkoitus olla myös graduseminaarin I-esitelmä. 
Selosteen tarkoituksena on kuvailla jotakin ilmiötä ja mahdollisesti ottaa siihen kantaa jostakin annetusta näkökulmasta, esimerkiksi yhteiskuntapoliittisten tavoitteiden lähtökohdista. Selosteessa myös tavallisesti päädytään toteamaan asiaa koskevan tutkimuksen tarpeita. Selosteesta laadittava yhteenveto on luonteeltaan tiivistelmä ja toistaa kuvauksen pääkohdat, mutta pohtivassa osassa tekijä voi esittää myös omia kannanottojaan. Selosteen tulee olla niin jäsennetty, että yleiskuvan sen sisällöstä saa suoraan sisällysluettelosta. Selosteen tyypillinen jäsennys on seuraavan kaltainen (suluissa olevia osia ei välttämättä tarvita):

			tausta
			(aikaisempi tutkimus)
			aineisto
			(menetelmät)
			tarkastelut
			tiivistelmä
			(pohdinta)
			
			Ikkuna: sisällysluettelo

Jotkut gradut ovat tyypiltään selosteita. Jos niissä esitetään tutkimuksellisesti relevanttia uutta tietoa hyvin rajatusta aihepiiristä, ne voivat olla hyviäkin. Useimmiten kuitenkin esimerkiksi tilaustyönä tai hallinnolle tehdyt selvitykset ovat graduina ongelmallisia juuri siksi että ne noudattavat selosteen, eivät varsinaisen tutkimuksen logiikkaa.

Essee sanan perinteisessä mielessä on omakohtainen, oivalluksia ja asioiden yllättävää yhdistämistä ja rinnastamista painottava tekstilaji. Se ei ole tutkimus, mutta se voi nojata tutkimustietoon. Englanninkielisestä maailmasta meille siirtynyt tapa puhua esseistä silloin kun tarkoitetaan opiskelijoiden laatimia kirjallisuuskatsauksia, joskus jopa referaatteja, on siis tässä mielessä harhaanjohtava. Suuri osa parin viime vuosikymmenen aikana suosituimmista sosiologisista aikalaisdiagnooseista on tyypiltään esseitä. Essee on äärimmäisen vaikea kirjallisuudenlaji, ja soveltuu huonosti opinnäytteisiin.

Artikkeli on tieteellisen tutkimustekstin perusmuoto. Useimmat hyvät gradut rakentuvat tämän muodon varaan, vaikka niissä on enemmän katsausta aikaisempaan tutkimukseen, tarkempi teoreettisen taustan tarkastelu ja yksityiskohtaisempi selostus käytetyistä menetelmistä ja aineistoista kuin varsinaisissa artikkeleissa, joita julkaistaan tieteellisissä lehdissä. 

Artikkelin rakenteesta ja kirjoitustavasta käy ilmi, että kysymys on juuri uuden, aikaisempaan tutkimustietoon suhteutetun tiedon tuottamisesta ja/tai uutta tietoa koskevan epävarmuuden vähentämisestä. Silti artikkelitkaan eivät aina noudata samaa kaavaa. Teknisillä ja lääketieteellisillä aloilla on usein tärkeää, että useiden tutkimusten tuloksia on helppo verrata. Siksi niiden artikkelimuotokin on pitkälle standardisoitu. Vaikka sosiologista tutkimusta ei tavallisesti voi esittää yhtä standardoidusti ja vaikka aikaisemman tiedon kriisiyttäminen on yhteiskuntatieteessä melko monimutkaista, myös hienoimmat sosiologiset ja yhteiskuntateoreettiset tutkimukset noudattavat ytimeltään samaa ajatusta: vanhan tiedon kyseenalaistamista ja kriisiyttämistä, uuden oivalluksen esittämistä ja uuteen tietoon kohdistuvan epävarmuuden vähentämistä. Joskus vanha tieto on peräisin mediasta, mutta eniten tutkijakuntaa kiinnostaa kuitenkin tutkimustiedon lisääntyminen. Mitä spesialisoituneemmalle yleisölle kirjoitetaan, sitä tärkeämpää on puuttua tutkimus- eikä mediakeskusteluun. Olennaista joka tapauksessa on, että artikkelissa keskeistä on juuri pohdinta, siis osallistuminen aikaisempaan tutkimuskeskusteluun. Siksi artikkelista ei voi saada sisällöllistä kokonaiskuvaa katsomalla pelkästään sen sisällysluetteloa, vaan sen sisälle annetaan nopea tiivis kurkistus abstraktin muodossa. Artikkelia luonnehtii seuraava rakenne:

		Keskustelu: aikaisemman tiedon kriisiyttäminen tai epävarmuus
		- media, suuri yleisö
		- tutkimuskeskustelu
		Keinot: välineet uuden tiedon tuottamiseksi tai vahvistamiseksi
		- teoria, uusi oivallus ja näkökulma
		- tutkimusasetelma (aineisto, analyysistrategia)
		Kontribuutio: uusi tieto tai kasvanut varmuus
		- tulokset
		- pohdinta: osallistuminen keskusteluun

		Ikkuna: abstrakti

Artikkeli on tutkimustiedon paradigmaattinen malli: siinä kriisiytetään vakiintunut tieto kiinnittämällä tutkimuskysymys johonkin keskusteluun, mieluummin tutkimuskeskusteluun kuin media- tai arkitietokeskusteluun, kerrotaan millaisilla keinoilla tai resursseilla keskusteluun puututaan, ja esitetään uusi tieto, joka tyydyttää kriisiytetyn tiedon kun se vahvistuu useissa toisiaan sivuavissa tai toistavissa tutkimuksissa.

Artikkelin muotorakenne on sama kuin tutkimussuunnitelman. Siinäkin pitää valita, mihin keskusteluun tutkimus tarttuu, keksiä uusi oivallus, teoria tai näkökulma keskusteluun, laatia tutkimusasetelma jolla vastataan kehiteltyyn tutkimuskysymykseen, ja ennakoida tutkimusasetelmasta saatavia tuloksia ottaen huomioon se mahdollisuus että tulos on jotakin aivan muuta kuin oletetaan.

Kompositiot

Perusmuotojen lisäksi on syytä mainita, että on olemassa myös tieteellisiä tekstejä, joihin sisältyy aineksia useista perusmuodoista. Gradukin on yleensä sellainen: vaikka sen perusrakenne on yleensä artikkelin, siihen sisältyy tavallisesti myös katsaus aikaisempaan tutkimukseen Tieteelliset kirjat voivat olla perusmuodoltaan mitä tyyppiä hyvänsä mutta ne sisältävät usein myös esseen sekä katsausten aineksia. Kirjat ovat sosiologiassa erittäin harvoin tutkimusraportteja lukuun ottamatta historiallisia tutkimuksia ja eräitä tieteellisiä biografioita. Kirjojen muotoratkaisuista voi ottaa oppia, mutta pääsääntöisesti kirjat ovat huono gradun malli juuri heterogeenisuutensa ja yleisluontoisen esitystapansa takia.

Toinen yhteiskuntatieteissä tavallinen komposition tyyppi on komiteanmietintö, jonka logiikka on hyvä erottaa selosteesta. Komiteanmietinnöissä otetaan kantaa johonkin annettuun ongelmaan ja ehdotetaan ratkaisuja ongelman käsittelemiseksi. Siihen sisältyy katsauksia aikaisemmasta tutkimuksesta, mahdollisesti uutta tutkimustietoakin, ja tämä tekee sen hieman gradun kaltaiseksi. Mietinnössä on kuitenkin olennaisempaa etsiä ratkaisuja todellisuuden kuin todellisuutta koskevan tiedon ongelmiin, ja sen takia se ei kovin hyvin sovellu gradun malliksi. Mietinnöt muodostuvat tavallisesti seuraavista aineksista:

			Toimeksiannon määrittely ja rajaus
			Toimeksiannon tausta
			Aiheen nykytilan kuvaus ja siinä vallitsevat ristiriidat
			Asiaa koskevat ristiriitaiset näkemykset ja ehdotukset
			Voimassa olevat lait ja säädökset ja niiden muutostarve
			Asiaan liittyvä hallinto ja sen muutostarve
			Aikaisempi tutkimus
			Komitean (teettämät) omat selvitykset ja tutkimukset
			Vaihtoehtoiset ratkaisumallit
			Vaihtoehtoisten ratkaisumallien kustannukset
			Komitean suositukset

3. Tutkimussuunnitelma ja tutkimusasetelma

Mihin suunnitelmaa tarvitaan?

Tutkimuksen teon keskeinen instrumentti on tutkimussuunnitelma. Sitä ei tarvita vain tutkimusresurssien hankintaan osoittamaan asiantuntijoille ja päätöksentekijöille mistä tutkimuksesta on kysymys. Tämäkin on tutkimussuunnitelmassa tärkeää. On välttämätöntä että sen perusteella - ilman lisäselityksiä - voi muodostaa kuvan tutkimushankkeesta ja arvioida sen tieteellistä arvoa uuden tiedon rakennuksessa, sen toteutettavuutta suhteessa resursseihin ja suhteessa tutkimusongelmaan. Tutkimussuunnitelman tarkoituksena ei ole antaa kuvaa tutkijan pätevyydestä! Siihen perehdytään tutkijan aikaisempia suorituksia, motivaatiota ja tutkimusedellytyksiä tarkastelemalla. 

Tutkimussuunnitelman tärkein tehtävä on kuitenkin ohjata itse tutkimuksen kulkua. Siinä muodostetaan tutkimusidea ja kirjataan sen toteuttamiseksi kaavaillut toimenpiteet. Tutkimussuunnitelma muuttuu tutkimuksen kuluessa. Jos se ei muutu, tutkimus ei edetessään ole tuottanut uutta tietoa tekijälleen eikä näin ollen voi tuottaa sitä myöskään muille. Yleensä suunnitelma “supistuu” - joitakin analyysin ulottuvuuksia, esimerkiksi muutoksien tarkasteluja ja vertailuja, jätetään pois, joitakin aineistoja ei tutkitakaan alun perin suunnitellulla tarkkuudella jne. Tämä johtuu siitä, että kun tutkija perehtyy aiheeseen ja sitä koskevaan tutkimuskirjallisuuteen, monet alussa uudelta tuntuvat oivallukset osoittautuvatkin jo vakiintuneeksi tiedoksi alan tuntijoiden keskuudessa. Aloittelevat tutkijat myös yleensä ensin aliarvioivat tutkimusasetelmiensa vaatiman työmäärän. Tutkimussuunnitelman muuttamisen on kuitenkin tapahduttava hallitusti. Uudet virikkeet helposti tarjoavat uusia näkökulmia ja uudenlaisia kiinnostavia tutkimusasetelmia tulee mieleen. Jokaisessa käänteessä on syytä aina palata suunnitelman aikaisempiin versioihin, jopa suunnitelman ensimmäisiin muotoiluihin (“idealomake”), jotta muutoksen tarvetta voi järkevästi harkita ja perustella. Tämä on jatkuvatoimisen graduseminaarin keskeinen idea.

Tutkimussuunnitelman kehittely jatkuu aina siihen asti kun gradu on valmis - tai toisin päin sanottuna: valmis gradu on toteutunut tutkimussuunnitelma. Jatkuvatoimisessa graduseminaarissa on kolme instrumenttia tutkimussuunnitelman kehittymisen seuraamista varten:

1) Jokaisessa paperissa pitää olla tutkimuksen työnimi, josta käy ilmi sen aihe ja kysymyksenasettelu.

2) Jokaisessa paperissa pitää olla sen kirjoittamispäivämäärä.

3) Jokaisesta ohjauskeskustelusta tehdään sisällöllinen muistiinpano Ohjauskeskustelun arviointilomakkeella (Liite 4).

Suunnitelman ydin: K-K-K

Tutkimussuunnitelman ytimen muodostaa sama ajatus kuin artikkelin logiikan. 

K1: tutkimuskeskustelu.  Ensimmäiseksi on paikannettava (mieluiten)tutkimuskeskustelu (joskus myös mediakeskustelu, jolloin tutkimuskin suuntautuu vahvemmin suurelle yleisölle kuin asiantuntijoille), johon tutkimuksella halutaan tarttua. Tutkimuskeskustelu edustaa vakiintuneen tiedon tahallista kriisiyttämistä, uuden tiedon orastamista ja sen epävarmuuteen kohdistuvaa epäilyä. Tutkimuskeskustelun kartoitus tähtää siihen että tunnistetaan tiedossa vallitseva aukko: epäjohdonmukaisuus, epävarmuus erilaisten vaihtoehtojen välillä, joskus ehkä  umpikuja. 

Suurin vaikeus on siinä, että samaa asiaa, esimerkiksi sukupuolten välisiä suhteita perheessä, voidaan tarkastella monien tutkimuskeskustelujen taustaa vasten: niissä on käsitelty perheinstituution historiaa, yleisiä vuorovaikutusmalleja, kielenkäytön sukupuolittuneisuutta, sukupuoliroolien sosiaalistamista, perheen ja työelämän välisiä suhteita ja monia muita asioita, joiden näkökulmasta on relevanttia tehdä havaintoja sukupuolten välisistä suhteista perheessä. Koska sosiologian gradujen aiheet yleisesti löydetään opiskelijan omasta tai lähipiirin elämänkokemuksesta, ei ole itsestään selvää, mikä tutkimuskeskustelu parhaiten vastaa graduntekijän kiinnostusta, eikä ohjaajan ole helppo sitä arvata. Gradun tekemisen alkuvaiheessa juuri tutkimuskeskustelun tunnistaminen on vaikeinta: sehän edellyttää alan tutkimuksen tuntemista, joka opiskelijalla on vasta vähäinen ja kapea. Ohjaajalla on yleensä omia ideoita ja kiinnostuksen kohteita, mutta ne eivät välttämättä tavoita sitä mikä opiskelijan on saanut kiinnostumaan aiheesta. Graduseminaarin alkuvaihe on siksi nimenomaan hakuammuntaa, jossa etsitään oikeaa tutkimuskeskustelua, siinä vallitsevaa tiedon aukkoa  ja siitä nousevaa tutkimuskysymystä.

K2: tutkimuksen keinot. Loogisesti tämän jälkeen seuraa tutkimuksen keinojen etsintä. Tavallisinta kai on kuitenkin, että gradun ideavaiheessa opiskelijalla on jo mielessä - ehkä valmiinakin -  jokin aineisto tai aineistotyyppi, jonka avulla hän aikoo aihetta lähestyä ja tutkimuskysymystä lähdetään etsimään siihen sopivaksi. Ei tässäkään ole mitään väärää tai omituista: tutkimussuunnitelman teossa on monenlaisia reunaehtoja ja rajoituksia, joista keskeinen on gradussa käytettävissä olevien aika- ja muiden resurssien pieni määrä. Pääasia on, että tutkimuskysymys ja sen ratkaisuun sovellettavat keinot vastaavat toisiaan. Keinoja on kahdenlaisia: K2a eli tutkimusaineisto ja sen analyysistrategia sekä K2t eli tutkimuksessa sovellettava teoria. K2a:n kuvaus tutkimussuunnitelmassa käsittää aineiston kuvauksen (esimerkiksi mitä haastattelussa kysytään, miten, keneltä ja miksi) mutta ehdottomasti myös selostuksen siitä, miten sitä on tarkoitus analysoida. Tutkimusasetelmaksi ei siis riitä toteamus että “teen teemahaastatteluja”.  K2t taas sisältää lyhyen kuvauksen siitä käsitteistöstä, jota on tarkoitus käyttää. Tässä juuri yleensä esitetään se tutkimuksen Uusi Idea, joka tekee siitä mielenkiintoisen. Kuten kaikessa luovassa työssä sen löytämisessä tarvitaan luovaa hulluutta - on onnistuttava liittämään aikaisempaan tutkimuskeskusteluun jokin yllättävä  käsitteellinen näkökulma tai lähestymistapa. MUTTA yllättävyydestä huolimatta sen pitää myös niin sanotusti “toimia” ja vaikka absurdius on taiteessa mainio tyylilaji se ei varsinkaan aloittelijalle ole tutkimuksessa helppoa. Tasapainon löytäminen luovan hulluuden ja järkevän “toimivuuden” välillä on juuri sitä aluetta, jolla myös gradunteon ankarat henkiset taistot käydään - ja onneksi useimmiten voitetaan.

K3: kontribuutio. Tutkimuksen tuloksena pitää olla jotain sanottavaa asiasta. Ei ole olemassa absoluuttisesti uutta tietoa, vaan sanottava on uutta suhteessa aikaisempaan tietoon. Tutkimussuunnitelmassa ei voida vielä selostaa, mikä uuden sanottavan sisältö tulee olemaan. Mutta sitä voidaan ja pitää ennakoida tarkastelemalla toisistaan poikkeavia mahdollisia tutkimustuloksia. Jos kysymyksessä on epävarmuuden poistamiseen tähtäävä tutkimus, puhutaan usein hypoteeseista. Tulkitsevissa tai vakiintunutta tietoa kriisiyltävissä tutkimuksissa on syytä kirjata tutkimussuunnitelmaan tarkkaan harkittuja mahdollisia tuloksia ja todeta, miksi ne ovat merkittäviä (kuten Erik Allardtilla on ollut tapana kysyä: “Entäs sitten?”). 

Olennaisin asia tutkimussuunnitelman ytimessä on kolmen K:n välinen jännite, ja tästä myös tulevan tutkimuksen kiehtovuus riippuu. Keinot eivät saa olla liian kaukana keskustelusta, mutta eivät liian lähelläkään sitä. Esimerkiksi teoreettisissa graduissa K2t ei saa olla sama kuin K1. Jos tutkimuksen kohteena on jokin rakenteen ja toiminnan välistä suhdetta koskeva aspekti Bourdieu:n habitus-käsitteessä, ei Bourdieun oma habitus-teoria voi olla se teoreettinen resurssi K2t, jonka varassa asiaa tarkastellaan. Samoin K3 eli kontribuutio ei voi olla selostus Bourdeiu:n habitus-käsitteestä ja siitä miten se käsittelee rakenteen ja toiminnan välistä suhdetta. Tavallisimmin teoreettisissa tutkimuksissa K2t on jokin toinen vastaava teoria tai sitten tarkastelun kohteena olevan teorian oppihistoria.  Teoreettinen gradu ei saa olla referaatti. Vähintään sen pitää olla arvostelu tai katsaus; parhaimmassa tapauksessa se on uusi käsitteellinen ratkaisu asetettuun ongelmaan. 

Empiirisissä tutkimuksissa on olennaista, että K3 on aineiston analyysiin perustuva ja sen tuloksista riippuva vastaus tutkimuskysymykseen, joka taas on tutkimuskeskustelussa paikannetun aukon käsitteellinen muotoilu. Empiirinen gradukaan ei saa olla pelkästään kuvaileva. Siksi tutkimuskysymykset eivät saa olla avoimia eikä niiden perusteluksi riitä, että tutkija on päättänyt olla kiinnostunut omasta kuvailustaan (“Tutkimuksessani kysyn, miten XX kokevat/merkityksellistävät/käsittelevät YY asiaa”), vaan niiden muotoilusta jo pitää käydä ilmi mihin tiedon aukkoon aineiston analyysi antaa vastauksen: “Haastatteluaineistossa esiintyviä modaalirakenteita tarkastelemalla tutkin, vastaako XXX tapauksessa keskiluokkaisiksi ihmisiksi itsensä tunnistavien suhtautuminen asiaan YY aikaisemmissa tutkimuksissa todettua/kirjallisuudessa oletettua ambivalenssia kompetenssin ja velvollisuudentunnon välillä. Alustavien havaintojeni mukaan näin ei ole, jonka tulkitsen niin että keskiluokkaisuus ei ole yhtenäinen identiteetti tai habitus samalla tavalla kuin (kirjallisuudessa/aikaisemmissa tutkimuksissa kuvattu) työväenluokkaisuus”. Deskriptiiviset tutkimuskysymykset ovat erittäin ongelmallisia varsinkin tapaus- ja laadullisissa haastattelututkimuksissa, joissa aineiston perusteella ei voi tehdä yleistyksiä.

4. Seminaarin ohjelmarunko

Seminaarin I-osa

Vaikeinta tutkimussuunnitelman laadinnassa on siis tutkimuskeskustelun paikantaminen, tutkimuskysymyksen muotoilu ja tutkimusasetelman laatiminen niin että se vastaa tutkimuskysymystä. Samaa asiaa on mahdollista tarkastella monien tutkimuskeskustelujen valossa. Yleensä suurimpana vaikeutena on niiden jäsentäminen ja päättäminen siitä mistä juuri tämän työn tekijä on kiinnostunein ja miksi. Keskustelun tunnistaminen on välttämätöntä, koska tutkimuskysymykseksi ei kelpaa avoin kysymystyyppi eli AMitä/miten/millaisia ... kokevat/tekevät/ovat?@, AMikä/miten/millä lailla ... on muuttunut? A jne. Tutkimuskysymys edustaa tiedon kehällä joko aikaisemman tiedon kriisiyttämistä, uuden tiedon tarpeen osoittamista tai siihen liittyvän epävarmuuden muotoilua. Siihen on siis sisällyttävä jo jonkinlainen käsitys siitä miten todellisuutta koskevat havainnot  vastaavat oletuksia tai mitä voidaan päätellä jos niin ei ole.

Seminaarin I-osa lähtee tutkijan oman vakiintuneen tiedon kriisiyttämisestä ja tiedon kehää koskevasta kuvittelusta. Sen pohjaksi osallistujat kirjoittavat gradun idealomakkeen (Liite 1) mukaisen tiiviin esityksen graduideastaan. Seminaarikeskustelussa pyritään auttamaan idean täsmentämisessä ja suuntaamisessa olennaiseen tutkimuskysymykseen.

Toinen vaihe on tutkimusidean tiivistäminen synopsiksen (Liite 2) muotoon. Senkin täytyy olla lyhyt mutta keskittyä selkeästi kolmeen kovaan K:hon. Synopsis on kirjoitettava niin, ettei se vaadi suullisia lisäselvityksiä vaan pelkästään tekstin perusteella pitäisi voida päätellä, millainen tutkimus tästä tulee sekä arvioida sen toteuttamiskelpoisuutta. Siksi seminaarissa sen esittelee joku muu kuin tekijä itse. Tekijä ja vetäjä tekevät keskustelusta johtopäätöksiä, joiden tarkoitus on ennen kaikkea paikantaa, mihin tutkimuskeskusteluun tämä gradu liittyy. Kun se on selvillä, voidaan gradulle nimetä myös varsinainen ohjaaja sekä arvioida opintosuunnitelman järkevyyttä. Opintosuunnitelma esitetään synopsiksen liitteenä.
Kolmas vaihe on tutkimuskeskustelun tunnistaminen ja siihen tarttuminen I-seminaariesitelmässä. Tarkoitus ei ole yleisesti ottaen Aperehtiä aiheeseen@ vaan ottaa kiinni jostakin mieluiten aika lähellä omaa intellektuaalista miljöötämme olevasta keskustelusta, jota sitten myöhemmin tutkimuksen edistyessä syvennetään, täsmennetään ja laajennetaan. Pääasia tässä vaiheessa on että se erottuu muista mahdollisista keskusteluista. Esitelmässä myös selostetaan, millaisilla teoreettisilla resursseilla tutkimuskeskusteluun puututaan. Esitelmän käsittelyssä harjoitellaan tieteellistä keskustelua noudattamalla normaalia konferenssikäytäntöä

Neljäs vaihe on tutkimuskysymyksen muotoilu uudelleen, tutkimusasetelman laadinta sekä tutkimussuunnitelmaan (Liite 3) kuuluvien muiden osien liittäminen siihen. Tässä noudatetaan samaa menettelyä kuin synopsiksen käsittelyssä. Seminaarin I osa jäsentyy siis seuraavasti:

JATKUVATOIMISEN GRADUSEMINAARIN I-OSA

1
TUTKIELMAN IDEALOMAKE
- oman vakiintuneen tiedkonn kriisiyttäminen
- tiedon kehän kuvitteleminen
- yhteinen ohjauskeskustelu	

				
2
SYNOPSIS
- 3 Kovaa K:ta
- tutkimuskysymyksen muotoilu
- ensimmäinen ehdotus tutkimusasetelmaksi
- opintosuunnitelman tarkastelu
- varsinaisen graduohjaajan määrääminen
- esittelijä esittää, osallistujat arvioivat, tekijä ja seminaarin vetäjä tekevät yhteenvedon

3
SEMINAARIESITELMÄ
- katsaus tutkimuskeskusteluun
- teoreettisten välineiden esittely
- EI tutkimusasetelmaa
- konferenssikäytännön harjoittelu (10 min esitys, 10 min valmisteltuja kommentteja, molempien arvostelu lomakkeella, 10 min yleisökeskustelua

4
VALMIS TUTKIMUSSUUNNITELMA
- tutkimussuunnitelman kaikki osat
- esittelijä esittää, osallistujat arvioivat, tekijä ja seminaarin vetäjä tekevät yhteenvedon

 Seminaarin II-osa

Tutkielman tekemisen toinen vaikea vaihe on aineiston analyysin aloittaminen. Yleinen ongelma näyttää olevan, että ensimmäisten aineistohavaintojen vaikutuksesta tutkimuskysymys hämärtyy uudelleen, tutkimuskeskustelu haihtuu mielestä ja seuraa yleinen sekasorto.

Tämä takia seminaari aloitetaan aineistoraportilla, mutta sen jälkeen ensimmäinen tehtävä on tutkimussuunnitelman tarkastelu uudelleen. Sitten järjestetään aineistosessio, jossa esitetään yksi kiinnostava osa aineistosta (haastattelu, tekstinäyte, taulukko tai tilastoanalyysin tulos) sekä sen alustava tulkinta. Kolmas vaihe on II-esitelmä, jonka jälkeen gradun pitäisikin olla valmis.

 JATKUVATOIMISEN TUTKIELMASEMINAARIN II-OSA
			5
AINEISTORAPORTTI
- kuvataan aineiston keruuta ja sen tuloksia
- arvioidaan aineiston latua (validisuus, reliabiliteetti, saturoituminen jne.)
- yhteinen keskustelu

			6
TUTKIMUSSUUNNITELMAN TARKISTAMINEN
- palautetaan mieleen tutkimuskysymys
- tarkistetaan tutkimusasetelma
- korjataan analyysimenetelmiä
- oma valmistelu (pieni paperi), yhteinen keskustelu

			7
AINEISTOSESSIO
- näyte aineistosta ja sen analyysista
- yhteinen keskustelu

			8
II-ESITELMÄ
- artikkelimuoto
- tutkimuksen tulokset
-konferenssiharjoittelua (10 min esitys, 10 min kommentteja, 10 min keskustelua, esityksen ja kommentaattorin esitysten arviointi

Kokouskäytännöistä

Seminaaritilaisuudet kestävät  2 tuntia eli 120 minuuttia ellei toisin sovita. Esitelmäistunnot  kestävät kuitenkin n 3- 5 tuntia osanottajamäärästä riippuen.

Jokaisessa normaalipituisessa tilaisuudessa käsitellään kolmea  tutkielmaa, jotka ovat samasssa vaiheessa, mikäli mahdollista.

Noin 2 tilaisuutta lukukaudessa järjestetään ilman ohjaajaa.

Jokaisella seminaaritilaisuudella on puheenjohtaja, joka huolehti siitä, että kunkin tilaisuuden esiintyjät ovat selvillä tehtävistään, vastaa ajankäytöstä ja ohjaa keskustelua tilaisuuden luonteen ja annettujen ohjeiden mukaan. Kukin osanottaja toimii vuorollaan puheenjohtajana. Seminaarin vetäjä toimii asiantuntijana, ei puheenjohtajana.

Seminaarin ohjelmasta sovitaan lukukauden alussa ja siitä pidetään kiinni. Seminaarille valitaan ohjelmavastaava, joka huolehtii siitä, että kunkin tilaisuuden puheenjohtaja on selvillä tehtävästään.

Seminaaritilaisuuksista ei voi olla poissa ilman pätevää syytä. Sairastumisten ja vastaavien syiden takia poissaoloja hyväksytään enintään kaksi lukukaudessa. Niistä on sovittava etukäteen vetäjän kanssa ja ilmoitettava niistä ohjelmavastaavalle ja tilaisuuden puheenjohtajalle.

Mikäli ohjelmaan merkitty opiskelija ei käytä vuoroaan, sitä ei voi siirtää toiseen kertaan. Sairastumisten ja vastaavien syiden takia siirto on mahdollinen, mutta opiskelijan on itse sovittava vuoronvaihdosta muiden kanssa ja ilmoitettava siitä ohjelmavastaavalle.
 
Kirjallinen aineisto toimitetaan osanottajille edellisessä tilaisuudessa. Kaikki osallistujat lukevat kaikki paperit huolellisesti ja valmistautuvat keskustelemaan niistä. On tärkeää keskittyä pääasiaan eli tutkimusongelman täsmentämiseen I-seminaarissa ja tulosten ideoimiseen, varmistamiseen ja tulkintaan II-seminaarissa. 

Seminaarissa harjoitetaan myös tieteellistä keskustelutaitoa. Sillä on tietyt vakiintuneet muodot, joiden tarkoituksena on taata keskustelun hedelmällisyys tiedon edistymisen kannalta. Niiden noudattaminen on sen vuoksi erityisen hyödyllistä myös graduseminaarissa ja siksi esityksiä arvioidaan lomakkeella (Liite 5)

Jokaisesta ohjaustilanteesta gradun tekijä täyttää Ohjauskeskustelun arviointilomake (Liite 4) josta jätetään kopio ohjaajalle. Joissakin tapauksissa, varsinkin I-seminaarissa, lomake käydään lyhyesti läpi ohjauskeskustelua seuraavasssa tilaisuudessa.

Ohjauksen ja seminaarin suhteesta

Jatkuvatoiminen seminaari on työmäärältään suuri kuin normaali tutkielmaseminaari. Tämä johtuu siitä, että se kattaa suuren osan tutkielman ohjauksesta. Lisäksi tutkielmien tekijöillä on varsinainen graduohjaaja, joka on aihepiirin tai käytettävän menetelmän asiantuntija. Joskus varsinaisena ohjaajana toimii sama henkilö,  joka on seminaarin vetäjänä. Ellei gradun ohjaajasta ole sovittu jo aiheen valinnan yhteydessä (esimerkiksi projektit), ohjaaja nimetään vasta kun tutkimuksen kysymyksenasettelut ja menetelmävalinnat ovat riittävän täsmällisiä eli sitten kun synopsis on hyväksytty. Ohjaajan nimeää ja pyytää tähän tehtävään seminaarin vetäjä.

LIITE 1
Gradun idealomake

Kirjoita muutama rivi, enintään 20, kustakin seuraavasta kysymyksestä. Yhteensä noin 3-5 liuskaa.

1.Suunnittelemasi gradun aihe

2. Tutkimus, kirja tai artikkeli, joka on vaikuttanut idean syntyyn

3. Muut aiheen valintaan vaikuttaneet seikat

4. Tutkimusasetelma (aineisto ja menetelmät)

5. Vaihtoehtoinen tutkimusasetelma, jota myös voisit harkita

6.  Perustelu tutkimusasetelman valinnalle

7. Miten ja kenen toimesta aineisto on kerätty/kerätään

8. Oletettu uusi havainto, joka tutkimusasetelmasta voidaan saada

9. Havainnon tulkinta aikaisempaan tietoon verrattuna

10. Tulkinta siitä, että havaintoa koskeva tieto osoittautuu vääräksi

11. Ketä tulos saattaisi kiinnostaa?

12. Mikä on tutkimukse yhteiskunnallinen relevanssi?

13. Työn ohjaaja (sovittu tai voivottu)

14. Milloin aiot saada gradun valmiiksi?

15. Millaisia tavoitteita sinulla on (nopeasti valmiiksi, hyvä arvosana, jonkin asian ymmärtäminen, totuuden selville saaminen tms)?

LIITE 2
Tutkimussuunnitelman synopsis: tutkimuksen idea (2 liuskaa) 

Tutkimussuunnitelman ydin on tutkimuksen idea. Sen pituus on kaksi liuskaa ja se käsittää seuraavat kohdat:

0. TUTKIMUKSEN TYÖNIMI

1. Keskustelu, johon hanke tuottaa kontribuution

2. Tutkimuskysymys kehyksiin 3-6 riviä

3. Keinot eli resurssit joilla keskusteluun aiotaan antaa kontribuutio:
	- teoria
	- tutkimusasetelma, joka käsittää aineiston sekä sen analyysimallin

4. Oletettu kontribuutio

5. Relevanssi, eli “entäs sitten”- ketä tulos kiinnostaisi ja miksi?
	- mikä tutkijayhteisö?
	- muut tahot

Synopsis kirjoitetaan näillä otsikoilla varustettuna. Työnimi tiivistää tutkimuksen idean. Synopsiksen esittää joku muu kuin tekijä, joka ei myöskään osallistu keskusteluun.

Keskustelu, johon hanke tuottaa kontribuution, voi olla joko mediakeskustelua tai tutkimuskeskustelua. Edellinen tuottaa mediaorientoituneita tutkimuksia, jälkimmäinen tutkimuksellisesti suuntautuneita.

Keinot, joilla keskusteluun aiotaan tuottaan kontribuutio, jakautuvat teoriaan ja tutkimusasetelmaan. Teoria on usein uusi näkökulma asiaan, tai se voi olla täsmentävä lisä tutkimuskeskustelussa aikaisemmin käytettyihin käsitteisiin. Tutkimusasetelmassa on selkeästi otettava huomioon teoria.

Kontribuutio on tässä vaiheessa oletus odotettavissa olevista tuloksista. Se voi olla hypoteesi (teoriasta johdetut ennusteet pitävät/eivät pidä paikkansa) tai väljempi kannanotto (tutkimus)keskusteluun teorian ja tutkimusasetelman perusteella. Jälkimmäisessä tapauksessa on selvennettävä, mikä olisi vaihtoehtoinen tutkimuksen tulos.

Relevanssi määritellään ensisijaisesti suhteessa tutkijayhteisön käymään keskusteluun tai sen aikaisemmin mediakeskusteluun tuottamiin kontribuutioihin. Tässä on kuitenkin myös todettava, mikä on tutkimuskeskustelun yhteys muuhun sosiaaliseen maailmaan, ja mitkä tämän tutkimuksen (oletetun kontribuution) implikaatiot ovat. Ne voivat koskea ideologioita, poliittisia ratkaisuja, sosiaalisia käytäntöjä tai moraalisia kysymyksiä. Gradun idealomakkeeseen viitaten on myös syytä todeta miten sitoutunut tekijä on jo valmiiksi näihin implikaatioihin.

LIITE 3

Tutkimussuunnitelman rakenne

1. Johdanto, n 300 sanaa (1 liuska)
- tiivis kuvaus kolmesta K:sta, eräänlainen ingressi

2. Aikaisempi tutkimus n 600 sanaa (2 liuskaa)

3. Teoria 600 sanaa (2 liuskaa)

4. Tutkimusasetelma ja sen perustelut 600 sanaa (2 liuskaa)
- aineisto
	#otos
	#sisältö
- analyysimenetelmä
- aineiston hankkimistapa ja “kentälle pääsy”

5. Oletettu kontribuutio 300-600 sanaa
- “hypoteesi” ja sen perustelu
- mahdollinen vaihtoehtoinen tulos

6. Relevanssi
- tutkijayhteisö
- muut tahot

7.  Julkaisusuunnitelma (dispositio) 
- monografian ajateltu julkaisija, kohderyhmä sekä sen luvut, tai
- erilliset julkaisut, suunnitellut julkaisupaikat

8. Projektiyhteydet

9. Aikataulu sekä resurssisuunnitelma

LIITE 4

Ohjauskeskustelun arvionti (gradu)

Ohjattavan nimi________________________________________

Tutkimuksen aihe___________________________________________________

Ohjaaja_________________________________________________

Pvm________________________

Seminaari tai muu tilanne________________________________________

Monesko ohjauskeskustelu saman ohjajan kanssa oli kysymyksessä? ________

Vastaa seuraaviin kysymyksiin arvioimalla keskustelun tulosta ensin sanallisesti. Käytä tarvittaessa liitettä. Sitten arvioi keskustelun hyödyllisyyttä numeroin (3= auttoi huomattavasti, 2= jonkin verran, 1= (liian) vähän, 0=ei ollenkaan).

1. Selvisikö mitä teet seuraavaksi _________ mennessä? _______

2. Täsmentyikö tutkimuskysymys? Mainitse yksi tai kaksi tutkimusideaa, joita aiot seuraavaksi kehitellä esimerkiksi perehtymällä johonkin tutkimukseen tai kirjaan. _______

3. Paikantuiko tutkimuskeskustelu, johon tutkimuksesi liittyy? Tunnistatko yhtään tutkimuskeskustelua, johon tutkimuksesi EI liity, vaikka olit niin luullut?_____

4. Helpottiko keskustelu  tutkimusasetelmaa (aineisto, analyysitapa) koskevia ratkaisujasi?______

5. Saitko uusia aineistoa koskevia ajatuksia? Hylkäsitkö joitakin suunnittelemiasi aineistonkeruuvaihtoehtoja? ________

6. Täsmentyikö analyysin strategia? Hylkäsitkö jonkin analyysimallin jota olit ajatellut? Saitko uusia ideoita analyyseista, joita et aikaisemmin tunne tai et tullut ajatelleeksi?_______

7. Saitko uusia ajatuksia tutkimuksen tuloksista tai hypoteeseista?_________

8. Tuliko esiin tutkimustasi koskevia mielipide-eroja  tai ristiriitoja?________

LIITE 5
Pekka Sulkunen 16.9.2002
Seminaariesitelmän ja kommentoinnin arviointi 

Esitelmä ja kommentointi arvioidaan asteikolla (hyvä) 0-1-2-3 (loistava):

Esitelmä (nimi):__________________________________

1. Tekstin asiantuntemus			_______

2. Esityksen keskittyminen pääasiaan		_______

3. Esityksen ja tekstin vastaavuus		_______

4. Tuliko oma näkemys esille?		_______

5. Inspiroivuus				_______

6. Kontakti yleisöön				_______

7. AV-välineiden käyttö			_______

8. Ajankäyttö					_______

YHTEENSÄ					_______

Opponointi (nimi):_____________________________________

1. Informatiivisuus				_______

2. Keskittyminen olennaiseen			_______

3. Ottiko huomioon sekä tekstin että esityksen?	_______	

4. Oliko rakentavia ehdotuksia?			_______

5. Inspiroivuus					_______

6. Kontakti yleisöön				_______

7. AV-välineiden käyttö				_______

8. Ajankäyttö					_______

YHTEENSÄ								_______

HUOM! Kaikilla ulottuvuuksilla ei voi olla yhtä täydellinen, joten harjoitellessa kannattaa valita millaisen kokonaiskuvan haluaa antaa.

LIITE 6
16.9.2002
Graduseminaarin arviointilomake

Ohjattavan nimi________________________________________

Tutkimuksen aihe___________________________________________________

Ohjaaja_________________________________________________

Pvm________________________

Seminaari_______________________________________

Montako ohjauskeskustelua työstäsi käytiin seminaarin aikana? ________

Vastaa seuraaviin kysymyksiin arvioimalla seminaarin tulosta OMAN NÄKEMYKSESI MUKAAN ensin numeroin (3= huomattavasti, 2= jonkin verran, 1= (liian) vähän, 0=ei ollenkaan) ja sitten sanallisesti. Käytä liitettä tarvittaessa.

I . ARVIOI OMAN TYÖSI EDISTYMISTÄ

1. Selvisikö mitä teet seuraavaksi _________ mennessä? _______

2. Täsmentyikö tutkimuskysymys? Mainitse yksi tai kaksi tutkimusideaa, joita aiot seuraavaksi kehitellä esimerkiksi perehtymällä johonkin tutkimukseen tai kirjaan. _______

3. Paikantuiko tutkimuskeskustelu, johon tutkimuksesi liittyy? Tunnistatko yhtään tutkimuskeskustelua, johon tutkimuksesi EI liity, vaikka olit niin luullut?_____

4. Helpottiko seminaarin käyminen tutkimusasetelmaa (aineisto, analyysitapa) koskevia ratkaisujasi?______

5. Saitko uusia aineistoa koskevia ajatuksia? Hylkäsitkö joitakin suunnittelemiasi aineistonkeruuvaihtoehtoja? ________

6. Täsmentyikö analyysin strategia? Hylkäsitkö jonkin analyysimallin jota olit ajatellut? Saitko uusia ideoita analyyseista, joita et aikaisemmin tunne tai et tullut ajatelleeksi?_______

7. Saitko uusia ajatuksia tutkimuksen tuloksista tai hypoteeseista?_________

8. Tuliko esiin tutkimustasi koskevia mielipide-eroja  tai ristiriitoja?________

II. ARVIOI SEMINAARIA
9.  Oliko seminaarin työskentelytapa mielestäsi hyödyllinen _______

10. Saitko mielestäsi riittävästi ohjeita ja tukea? ______

11.  Oliko vetäjä riittävästi paneutunut seminaarin vetämiseen?____

12. Oliko  seminaarissa kivaa?_____

13. PARANNUSEHDOTUKSIA:

KALVO 1

Tiedon kehä:

			VAKIINTUNUT TIETO (USKO)

TIEDON 
VARMISTUMINEN						KRIISI

EPÄILY								UUSI TIETO

KALVO 2

Tieteellisten tekstien perusmuodot

			referaatti
			(kirja-)arvostelu (lausunto)
			katsaus (HUOM! Ei “essee”)
			seloste
			artikkeli
			essee

KALVO 3

Tutkimusselosteen rakenne

			tausta
			(aikaisempi tutkimus)
			aineisto
			(menetelmät)
			tarkastelut
			tiivistelmä
			(pohdinta)
			
			Ikkuna: sisällysluettelo

KALVO 4

Artikkelin rakenne

Keskustelu: aikaisemman tiedon kriisiyttäminen tai epävarmuus
		- media, suuri yleisö
		- tutkimuskeskustelu

Keinot: välineet uuden tiedon tuottamiseksi tai vahvistamiseksi
		- teoria, uusi oivallus ja näkökulma
		- tutkimusasetelma (aineisto, analyysistrategia)

Kontribuutio: uusi tieto tai kasvanut varmuus
		- tulokset
		- pohdinta: osallistuminen keskusteluun

	Ikkuna: abstrakti

KALVO 5

Komiteanmietinnnön rakenne

		Toimeksiannon määrittely ja rajaus
		Toimeksiannon tausta
		Aiheen nykytilan kuvaus ja siinä vallitsevat ristiriidat
		Asiaa koskevat ristiriitaiset näkemykset ja ehdotukset
		Voimassa olevat lait ja säädökset ja niiden muutostarve
		Asiaan liittyvä hallinto ja sen muutostarve
		Aikaisempi tutkimus
		Komitean (teettämät) omat selvitykset ja tutkimukset
		Vaihtoehtoiset ratkaisumallit
		Vaihtoehtoisten ratkaisumallien kustannukset
		Komitean suositukset

KALVO 6
JATKUVATOIMISEN GRADUSEMINAARIN I-OSA

1
TUTKIELMAN IDEALOMAKE
- oman vakiintuneen tiedkonn kriisiyttäminen
- tiedon kehän kuvitteleminen
- yhteinen ohjauskeskustelu	

								

2
SYNOPSIS
- 3 Kovaa K:ta
- tutkimuskysymyksen muotoilu
- ensimmäinen ehdotus tutkimusasetelmaksi
- opintosuunnitelman tarkastelu
- varsinaisen graduohjaajan määrääminen
- esittelijä esittää, osallistujat arvioivat, tekijä ja seminaarin vetäjä tekevät yhteenvedon

3
SEMINAARIESITELMÄ
- katsaus tutkimuskeskusteluun
- teoreettisten välineiden esittely
- EI tutkimusasetelmaa
- konferenssikäytännön harjoittelu (10 min esitys, 10 min valmisteltuja kommentteja, molempien arvostelu lomakkeella, 10 min yleisökeskustelua

4
VALMIS TUTKIMUSSUUNNITELMA
- tutkimussuunnitelman kaikki osat
- esittelijä esittää, osallistujat arvioivat, tekijä ja seminaarin vetäjä tekevät yhteenvedon

KALVO 7
 JATKUVATOIMISEN TUTKIELMASEMINAARIN II-OSA
			5
AINEISTORAPORTTI
- kuvataan aineiston keruuta ja sen tuloksia
- arvioidaan aineiston latua (validisuus, reliabiliteetti, saturoituminen jne.)
- yhteinen keskustelu

			6
TUTKIMUSSUUNNITELMAN TARKISTAMINEN
- palautetaan mieleen tutkimuskysymys
- tarkistetaan tutkimusasetelma
- korjataan analyysimenetelmiä
- oma valmistelu (pieni paperi), yhteinen keskustelu

			7
AINEISTOSESSIO
- näyte aineistosta ja sen analyysista
- yhteinen keskustelu

			8
II-ESITELMÄ
- artikkelimuoto
- tutkimuksen tulokset
-konferenssiharjoittelua (10 min esitys, 10 min kommentteja, 10 min keskustelua, esityksen ja kommentaattorin esitysten arviointi